"В МЕНЕ БУЛО БАГАТО ПРОБЛЕМ, ТОМУ Я ПИСАЛА ВЕСЕЛІ ІСТОРІЇ".
ЛУЇЗА МЕЙ ЕЛКОТТ
Перепрошую.
Я шукаю редакцію "Уіклі Волкено".
Я хотіла би поговорити з містером Дешвудом.
Моя подруга попрохала мене запропонувати вам її оповідання.
Вона... Вона його написала.
Вона з радістю напише ще, якщо це згодиться.
Гадаю, це не перша спроба?
Ні, сер. Вона друкувалась у "Олімпік" та "Скендел",
а також отримала нагороду за оповідання у "Блерністоун Банер".
Невже?
Так.
Сідайте.
Ми це візьмемо.
Правда?
За умови деяких змін. Воно занадто велике.
Але ви скоротили...
Але я подбала про те, щоб декілька моїх грішників покаялися.
В країні щойно закінчилась війна.
Люди хочуть, щоб їх розважали, а не наставляли.
В наші дні мораль погано продається.
Так і перекажіть своїй подрузі.
А яка винагорода... Як ви...
Ми даємо від 25 до 30 за такі твори.
За це ми заплатимо двадцять.
Можете це взяти. Зробіть скорочення.
Переказати подрузі, що ви візьмете інші, якщо в неї є ще кращі, ніж це?
Подивимося. Перекажіть, хай пише коротко та пікантно.
І, якщо головна героїня - дівчина, то наостанок вона має вийти заміж.
- Або померти. Одно з двох. - Перепрошую?
Яке ім'я бажала би поставити ваша подруга під оповіданням?
Без підпису, будь ласка.
Авжеж, як вона забажає.
О, дякую...
Гарного ранку, сер. Гарного дня.
Так!
Моїй Бет це дуже сподобається.
- Я би хотіла зняти кімнату на двох. - Добре. Чотири з половиною за тиждень.
- І це гарна ціна. - Може трохи дорого?
Це пансіон, а не благодійна установа.
Орендну плату треба вносити вчасно.
Добрий день, міс Марч.
Добрий день.
Ти гориш.
Дякую.
Ти гориш!
- Дякую. - В мене така сама звичка. Бачиш?
Кіті та Мінні чекають.
- Я потрібна своїм ученицям. - Працюєш, як завжди.
Єдиною метою мого найму є гроші.
Але ніхто не брудниться чорнилами, як ти, лише через бажання заробити грошей.
Моя сестра Емі поїхала в Париж, щоб вийти заміж за когось багатого,
тому мені зараз потрібно підтримувати сім'ю.
До побачення.
Як на мене, декаденти зруйнували Париж.
Ці французькі жінки не можуть і волосся причесати.
Емі!
Я сказала, що ці французькі жінки не можуть і волосся причесати.
О, так. Дуже слушно, тітко Марч.
Не треба мені робити ласку, дівчинко.
Що там чутно від твоєї сім'ї, яка завдає стільки клопоту?
Мама нічого не пише про Бет.
Відчуваю, що треба повернутись, але вони кажуть "залишайся".
Ти все одно нічим не зможеш допомогти.
Дівчинка хвора, а не самотня.
І ти не повинна їхати додому до ваших заручин з Фредом Воуном.
І ще мені треба закінчити курс малювання.
О, так, так.
Авжеж.
- Зупиніть карету! Лорі! - Що ти робиш?
- Лорі, Лорі, Лорі! - Емі!
- Лорі! - Емі!
Емі!
Як ти?
- Ти так виросла. - Ти писав, що зустрінеш мене у готелі.
- Я не зміг вас знайти. - Погано шукав.
- Я не впізнав тебе. Ти така гарна. - Припини.
- Хіба тобі не сподобалось? - Де твій дідусь?
У Німеччині. Продовжує подорожувати. Тепер я сам по собі. Просто відпочиваю.
- Фліртуєш, граєш та випиваєш. - Так. Не кажи своїй мамі.
Може переслідуєш якусь молоду дівчину по Європі?
Ні.
Я не могла повірити, коли Джо відмовила тобі. Мені так тебе шкода.
Не треба, Емі. Я... Я не шкодую.
Емі!
Емі Марч!
- Негайно повернись сюди! Йди! - Тітка Марч.
Нумо!
- Ви чудово виглядаєте! - Заберіть його від мене!
Нам треба їхати. Геть звідси!
Приходь на новорічну вечірку. Там будуть усі, включно з Фредом.
Зайди за мною у готель Шовен о восьмій.
І, Лорі, вдягнись святково!
Високий капелюх та шовковий одяг!
Гаразд. Надягну свій найкращий шовк.
Це Лорі.
Я знаю.
По двадцять ярдів блакитного та рожевого шовку. Заберемо пізніше.
Мег, цей колір тобі дуже пасуватиме. Я знаю кравця саме для тебе.
- Будеш найгарнішою дружиною у Конкорді. - Ой, я...
Джону потрібне нове зимове пальто, а ще новий одяг для Дейзі та Демі...
- А його дружині потрібна нова сукня. - Я не можу. Це...
Просто не можу.
Йому так сподобається ця сукня, що він і не згадає про її вартість.
Здається, що це не занадто велике марнотратство.
Вам двадцять ярдів шовку?
- Так. - Дуже добре.
П'ятдесят доларів? Про що я думала?
- Мама! - Мама!
Мої любі.
Біжить гратися.
Бет!
Бет?
Твій шлях - на захід.
Що ж, нехай і так!
Хай щастя й радість небо вам пошле.
Що герцогові передати маю?
Стривай. Скажи, що думаєш про мене.
Що інша ви, аніж здаєтесь, пані.
- От саме це я думаю про вас. - Це правда: я не те, чим я здаюсь.
Схоже, великий. Великий... Щось таке.
Перепрошую?
Я говорю лише англійською. Пробачте, що?
- Що ви сказали? - Йдем танцювати!
Я точно знаю, з ким я хочу танцювати.
СІМ РОКІВ ДО ТОГО
- З ким ти будеш танцювати, Джо? - Я ніколи не танцювала.
Чому ми не можемо піти усі? Це нечесно.
- Взуєш свої звичайні туфлі. - Ці сиділи добре минулою зимою.
КОНКОРД, МАССАЧУСЕТС
Не схоже, що мій ніс виправився.
- Мені подобається твій ніс. - Ось, Джо.
Не торкайся мене, дякую. Я вже почуваюсь незграбною. Не хочу дивитись.
- Можеш бути гарною, якщо хочеш. - Не хочу. Не буду.
Я не хочу йти, але хочу послухати музику.
- Я запам'ятаю та заспіваю тобі. - А від волосся дим повинен йти?
Це волога випаровується.
Дивний сморід, як курку обсмажують.
Тепер я це зніму, і ти побачиш ідеальні кучері.
Чому її волосся випало?
- Мег, мені так шкода. - Що ти наробила?
Вибач. Не варто було мене просити зробити тобі зачіску.
Мармі!
Я не зможу піти! Все втрачено!
Моє волосся!
Не витріщайся, не ховай руки за спину, не гукай "Христофор Колумб".
- Гаразд. - Не потискуй руки. Не свисти.
Мег Марч, ти така гарна.
Мег.
Дякую.
Ні, ще дуже рано. Ні.
Гаразд.
- Вибачте. Я не знала, що тут хтось є. - Нічого. Залишайтесь, якщо бажаєте.
- Я вам не буду заважати? - Ні. Я тут майже нікого не знаю.
- Відчуваю себе чужим. - Я теж.
- Міс Марч, якщо не помиляюсь? - Так, м-р Лоренс, але я - не міс Марч.
- Просто Джо. - Тоді я - не м-р Лоренс. Просто Лорі.
Ви не танцюєте?
Я ще не дуже добре розуміюсь, що тут прийнято.
Я переважно жив у Європі.
У Європі! Христофор Колумб!
Я не повинна казати такі слова.
- Хто це сказав? - Мег, моя старша сестра. Погляньте.
Ось вона. Бачите?
Дівчина у фіолетовій сукні.
Гарна сукня.
Вона нагадує мені про гарні манери, щоб батько мною пишався, коли повернеться.
А де він?
Пішов добровольцем в Армію Альянсу.
Я б хотіла піти на війну разом з ним. Бути дівчиною - це таке розчарування.
Джо, ви потанцюєте зі мною?
Я не можу, тому що...
Чому?
- Ви нікому не скажете? - Ніколи.
Я підпалила сукню. Бачите? Ось тут.
Мег наказала мені залишатись на місці, щоб ніхто не побачив.
Можете сміятись, якщо хочете. Це дійсно смішно.
В мене є ідея, як цьому зарадити.
- Що трапилось? - Моя нога.
Я розтягнула щиколотку.
Як я дістанусь додому?
Не знаю, що робити. Або наймаємо карету, або залишаємось тут на ніч.
- Карета - це занадто дорого. - Дозвольте мені довезти вас.
О, ні, дякую. Ми не можемо погодитись.
Ви повинні погодитись. Будь ласка?
Ні. Ще дуже рано. Навряд ви збирались вже йти.
Я завжди йду рано. Це правда.
Який у нас є вибір?
Боже мій! Що сталось?
Вона кульгає та не може ходити.
Звільнить цей стілець. Ви вже повинні були спати.
Гаразд, допоможіть сестрі, а потім повертайтеся у ліжка.
Звільнить місце. Мег - поранений солдат.
Я вивихнула щиколотку.
Мег, ти колись вб'єшся через моду.
Ось. Ханна, нам потрібен лід!
- Заходьте, заходьте. - Все добре?
Перепрошую за хаос. Люблю пекти посеред ночі.
- Не зважайте на безлад, м-р Лоренс. - Просто Лорі, будь ласка.
- Можна звати вас Тедді? - Так.
Ви маєте взяти участь у їх виставах. Їм потрібен ще один актор.
- Я Емі. - Вітаю.
Але вам доведеться перемогти Джо, щоб отримати чоловічу роль або грати жіночі.
- Булочку? - Так, дякую.
І лід.
- Лорі, як ваші кісточки? Лід потрібен? - Ні, дякую, мадам.
Називайте мене просто "мати" або Мармі. Як усі.
- І ти теж носила ці рожеві туфлі? - Холодно.
- Потрібно більше льоду? - Але вони такі гарні, правда?
Наче я панянка, що повернулась додому з вечірки у кареті,
а на мене чекають служниці.
НЬЮ-ЙОРК ГОСПОДАРЧІ ТОВАРИ
ШЕКСПІР
Для письменника з горища.
Оскільки вам так сподобалась сьогоднішня вистава,
я хочу, щоб у вас були ці книжки.
Книжки допоможуть вам дослідити персонажі та змалювати їх вашим пером.
Із задоволенням прочитаю ваші твори, якщо ви мені дозволите.
Обіцяю бути чесним та надати всю можливу інформацію, яку зможу зібрати.
Щиро Ваш, Фридріх.
- Фред, келих шампанського? - Так, дякую.
Прошу пробачення, я на хвилинку.
Лорі.
Емі.
Я чекала на тебе цілу годину.
Схоже, мене спіймали.
Емі, будь ласка. Емі.
- Хочеш знати, що я думаю про тебе? - Прагну почути.
- Я тебе зневажаю. - За що?
Через те, що в тебе є всі можливості бути добрим, щасливим та корисним,
а ти ледачий, зіпсований та нещасний.
- Цікаво. - Егоїсти люблять поговорити про себе.
- Це я егоїст? - Так, ще й який.
З твоїми грошима, талантом, вродою та здоров'ям...
Так ти вважаєш мене вродливим.
Так, ти дуже схожий на Старе Марнославство.
Маючи усі ці скарби, щоб радіти життю, ти лише байдикуєш.
Я буду хорошим для тебе, свята Емі, дуже хорошим.
Не соромно, що в тебе така рука?
Ні, не соромно.
Схоже, ти не працював жодного дня у житті, а це кільце виглядає безглуздим.
Це кільце подарувала мені Джо.
Мені дуже шкода тебе. Дійсно шкода.
Я лише хотіла, аби ти витримав це краще.
Не потрібно мене шкодувати. Настане день, коли ти відчуєш це сама.
Ні, я би здобула повагу, якби не змогла здобути кохання.
А що ти робила останнім часом, велика художниця?
Можливо, уявляла, як будеш витрачати статок Фреда Воуна?
Пані та панове, Фред Воун!
Фред, мені...
Пробач мене.
Звичайно, це тільки оповідання.
Але я працюю над романом.
І ваш роман...
буде схожий на ці тексти?
Так.
Поки що, принаймні.
Зі схожим сюжетом?
- Дуелі, вбивства та... - Це продається, тому...
- Чому не підписуєтесь справжнім ім'ям? - Моїй мамі це б не сподобалось.
Занадто багато крові для неї.
Я хочу допомогти грошима, які зароблю, але не турбувати її.
Знаєте, вони мені не подобаються.
Якщо щиро...
Тобто, я вважаю їх кепськими.
Але...
Вони...
Їх надрукували у газетах,
і люди завжди казали, що в мене є талант.
Так, я думаю, що ви обдаровані.
Саме тому я такий... відвертий.
Що ж, я не можу собі дозволити голодувати заради похвал.
Ви засмучені?
Авжеж, я засмучена. Ви щойно сказали...
- Що вам не подобаються мої твори. - Джо, я думав, вам потрібна щирість.
Я... Так, потрібна.
Раніше з вами ніхто так не розмовляв?
Ні, мені відмовляли багато разів.
Джо, з вами хоч хтось серйозно обговорював вашу творчість?
І хто ще ставиться до вас так, як до найвищого мірила таланту?
- Ніхто, і я не... - Тоді чому ви себе так поводите?
Судячи з вашої реакції, ви вважаєте, що є частка правди...
Судячи з моєї реакції, ви пишномовний хвалько.
Шекспір писав для звичайних людей.
Шекспір - найвеличніший поет тому, що виклав складну поезію народною мовою.
- Я - не Шекспір. - Слава Богу. Одного вистачить.
Якщо ви так багато про це знаєте, то чому просто не робите це самі?
Тому, що я - не письменник.
- В мене немає вашого дару. - Дійсно немає.
Ви завжди будете критиком, а автором - ніколи.
Люди і не згадають, що ви колись жили.
- Впевнений у цьому. - Але...
Я... Але я...
Ніхто не забуде Джо Марч.
Можу у це повірити.
Послухайте.
Ми - не друзі. Ви - не мій друг.
Мені не потрібна ваша думка, тому що ви мені не дуже подобаєтесь.
Тому просто більше до мене не говоріть. Дякую.
Джозефіна, це прийшло тобі.
Дякую.
ДЖО, ВЕРТАЙСЯ ЯКНАЙШВИДШЕ ДОДОМУ. БЕТ СТАЛО ГІРШЕ. МАМА.
Бет.
Веселого Різдва, світ.
Веселого Різдва!
- Веселого Різдва. - Бет, дай мені ще один апельсин.
- Джо, ми на ногах вже кілька годин. - Що ти писала?
О, я захопилась нашою виставою про солодку помсту під назвою "Отрута".
Ні, ніякої отрути. Це Різдво.
- Що за Різдво без подарунків? - Бути бідними так жахливо.
Це нечесно.
У деяких дівчат стільки красивих речей, а у інших взагалі нічного немає.
- У нас є мама і тато. І ми всі разом. - Але тато не з нами, поки йде ця війна.
Хотіла б я мати купу грошей і багато слуг, щоб ніколи більше не працювати.
Або бути гарною актрисою на сцені. Не всі з них пропащі жінки.
Я не можу бути актрисою.
В мене багато мрій, але сама заповітна - стати художницею у Парижі,
малювати гарні картини і бути найкращою у світі художницею.
Але це ж і твоя мрія, Джо? Лаври відомої письменниці?
- Так, але від неї це звучить дурнувато. - Нащо соромитись того, чого бажаєш?
А я мрію, щоб ми всі були разом з мамою і татом у цьому будинку.
- Ось чого я хочу. - Бет ідеальна.
- Емі. - А як щодо твоєї музики, королева Бет?
Я граю для нас. Мені не потрібно, щоб її хтось чув.
Не треба себе обмежувати.
Мама запропонувала в цьому році
відмовитись від подарунків, тому що нашим чоловікам важко в Армії.
Ми не можем зробити багато, але здатні піти на маленькі жертви, і радіти.
Не роби з себе маму, доки її немає дома.
- Джо, це так по-хлопчачому. - Саме тому я це і роблю.
Ненавиджу неввічливих дівчат, що не схожі на леді.
А я - манірних маленьких дівчат.
- Джо! - Мій ніс! Мій ніс!
Він і так негарний!
Джо! Джо!
Знаю, що вам все одно, що я думаю, але ви ж не хочете, щоб вас так побачила мама?
Нам важлива твоя думка, Ханна.
Ти нам рідніша, ніж стара відьма тітка Марч.
- Ні, Джо. - А де Мармі? Я їсти хочу.
Бог її знає. До нас завітало якесь нещасне створіння,
і ваша мама побігла допомагати.
- Жаль, що вона обирає незручний час. - Ми з Джоанною дуже зголодніли.
Ляльки не відчувають голоду, Бет.
Я переписала кульмінацію. Треба її запам'ятати. Емі, візьми одяг.
Я зробила чудову корону, і пофарбувала
мої старі туфлі у блакитний, - ти будеш виглядати як принцеса!
- Меланхолійний фрагмент доволі добрий. - Ти ще свій текст почитаєш.
Не розумію, як ти пишеш такі цікаві п'єси, Джо. Ти просто Шекспір.
Не зовсім, міс Мікеланджело. Можеш повторити сцену, де втрачаєш свідомість?
- Минулий раз ти була як колода. - А що я можу зробити?
Ніколи не бачила, як втрачають свідомість. Не хочу набити собі синці.
Якби була можливість, я би впала.
А так мені краще повільно сісти у крісло.
Хай тоді цей Х'юго погрожує мені пістолетом скільки захоче.
- Ханна? - Я не вдаю інших людей.
- Я ж нічого не сказала. - Я знаю, що ти збиралась сказати.
Мені потрібно, щоб ви стали на коліна ось тут.
- Потрібно стати на коліна. - Я не хочу.
Це буде наша особлива сцена, ніхто нас не побачить.
- Посміхнись. - Я не хочу.
Ти повинна. І, я думаю, Мег треба зіграти роль священника.
Тому їй потрібно стати на коліна...
- Але це наша сцена. - Якщо ти станеш на коліна і поглянеш...
Веселого Різдва, дівчата.
- Мармі! - Веселого Різдва!
Я рада, що ви такі щасливі. Як ваша вистава?
Джо, виглядаєш втомленою. Ти знову писала до світанку?
- Авжеж. - Емі, підійди, поцілуй мене. Дякую.
Веселого Різдва. Як тут мої дівчата?
- Я дуже зголодніла. - Подивіться на це.
- Я голодна як вовк. - Не кажи так, Джо.
У чому справа?
Що таке?
Поруч з нами живе бідна молода жінка, м-с Хамель.
П'ятеро її дітей сплять в одному ліжку, щоб не змерзнути. І нічого немає їсти.
Може, віддамо їм наш святковий сніданок у якості різдвяного подарунка?
Ти зараз скажеш, що цього би хотів наш батько?
Так.
Дякую.
Дякую, м-р Лоренс, що запросили мене.
Нема за що.
Можливо, ви навчите мого онука гарним манерам,
а також математиці?
Дівчата...
Обережно.
Слідкуйте за собою.
Ось тут без рукавів.
До нас прийшли добрі ангели.
Вітаємо.
Я повернулась. І принесла їжу та ковдри.
А також светри.
А ще ми принесли ліки.
Це мої дівчата.
Привітайтеся.
Він хворіє.
Дівчата, викладайте їжу.
Будете їсти?
Хочеш?
Так, беріть усі.
- Чому б нас не розпалити вогонь? - Смачно, правда?
Добре, так?
- Мармі, ми не відчуваємо пальців ніг. - Гадаю, я один вже втратила.
Хтось ще втратив пальця?
- Це було дивовижно. - Я не відчуваю свою ногу.
До нас завітали феї?
Може, Санта-Клаус?
- Ні, це напевно стара тітка Марч. - Це прислав м-р Лоренс.
- Дідусь хлопчика Лоренса? - Так.
Але чому?
Він побачив, як ви віддали свій святковий сніданок,
і захотів влаштувати вам справжнє Різдво.
- Я думала, що він злий старигань. - З його боку це дуже щедро.
Думаю, це його онук Лорі підказав йому цю ідею. Я впевнена.
Нам треба з ним потоваришувати.
Хлопчики мене лякають, як і цей старий великий будинок..
Дженні Сноу розповіла, що м-р Лоренс відмовився від сина, який поїхав з італійкою.
Тепер його онук сирота, що не виходить
з цього будинку, зачинений разом зі своїм вихователем.
Він дуже добрий чоловік, який втратив свою дівчинку, коли вона була ще дитиною.
- А тепер також втратив сина. - Його донька померла?
Це так сумно.
Тому Лорі здається таким романтичним? Він наполовину італієць.
Звідки ти знаєш? Ти з ним майже не розмовляла.
Я не маю стосунку до цього бенкету, але в мене є сюрприз.
- Він їде додому? - Лист від батька!
Як би я хотіла піти на війну з ним.
Джо, ми не можемо відпустити нашого єдиного братика.
Напевно, так незручно спати у наметі.
- Джо сідає позаду, щоб ми не бачили її сліз. - І що з того?
Коли він повернеться додому?
Він залишиться і чесно виконає свій обов'язок до кінця.
І ми не станемо просити його вернутись ні хвилиною раніше, ніж його відпустять.
"Передай їм усю мою любов, та поцілуй їх за мене.
Скажи, що думаю про них кожен день, молюсь за них кожну ніч
і їхня любов до мене завжди є моєю найбільшою втіхою.
Рік, що залишився до того, як я їх побачу, здається вічністю.
Але нагадай їм, поки ми чекаємо, можемо трудитись, щоб ці важкі дні...
не минули даремно.
Впевнений, що дівчата будуть ніжними до тебе.
Будуть виконувати свої обов'язки чесно,
і боротися зі своїми внутрішніми ворогами.
І опанують свою долю велично".
"Прокляття відьми" - п'єса Джо Марч.
Зроби його солодким, міцним та швидкодіючим...
- "І коли я повернусь до них..." - Дух, відповідай на пісню мою.
"...то зможу
пишатись моїми маленькими жінками
ще сильніше, ніж раніше".
Браво!
Пробачте. Пробачте.
Пробачте. Ваша зупинка, мадам.
О, дякую.
Вона поїхала? Чому?
Я не знаю. Вона просто поїхала.
- Вона не сказала, чи повернеться? - Ми особисті питання не ставимо, професор.
Чому ви просто сидите тут? Будь ласка, йдіть. Протріть пил десь.
А як же дівчата? Вона - найкраща вчителька, що у них була.
Я знаю.
Так важко повертатись на роботу після таких радісних часів.
Я би хотіла, щоб Різдво було щодня.
Або Новий рік. Це було б захоплююче!
Ми - група невдячних шалапуток.
- Джо! Не треба таких брутальних фраз. - Люблю сильні слова, які щось значать.
Мені потрібно йти в школу, а в мене немає жодного лимончика.
Лимончика?
Усі дівчата обмінюються соленими лимончиками. І я у великому боргу.
- Цього вистачить? - Нащо ти це зробила?
Мег, дякую.
Я знаю, коли хочеш чогось невеликого та відчувати себе гіршою за інших дівчат.
- Оце і малюнки дозволять виплатити борг. - Малюнки?
Дрібниця. Просто рада,
що мама не примусила мене йти в школу з цими дівчатами.
Хутчіш, а то я запізнюсь.
Бет, після магазину ти повинна попрацювати над математикою та вимовою.
- Я перевірю, коли повернусь, гаразд? - Добре.
Бувай.
- Джозефіна. - Так?
- Джозефіна. - Так? Я тут.
Є причина, з якої ти припинила читати Белшема?
Пробачте.
Я продовжу.
Не хами, дорогенька.
Колись я тобі знадоблюсь і тоді ти ще пожалкуєш про свою поведінку.
Дякую, тітко Марч, що взяли мене на роботу і за вашу доброту,
але я планую сама всього досягнути у житті.
Добре-добре.
Ні. Ніхто не досягає всього сам.
Дійсно, ні.
Принаймні, жінки. Головне - вдало вийти заміж.
- Проте ви незаміжня. - Це тільки тому, що я багата.
І я подбала про те, щоб зберегти свої гроші.
На відміну від твого батька.
Тобто спадок - єдиний спосіб стати багатою для незаміжньої жінки?
Так.
- Є кілька шляхів заробити гроші жінці. - Це неправда.
Можна керувати борделем.
Або виступати на сцені.
Що майже те саме.
І на цьому все, ти права.
Дуже мало шляхів для жінки.
- Тому тобі потрібно слухатись мене. - І так я зможу вийти заміж.
Ні. Так ти зможеш прожити краще життя, ніж прожила твоя нещасна матір.
- Але Мармі подобається її життя. - Ти гадки не маєш, що їй подобається.
Твій батько більше турбувався про освіту
дітей вільновідпущеників, ніж про достаток власної сім'ї.
Так, але він був правий.
Можливо бути і правим, і дурним.
В мене інакша думка.
За думки тобі не заплатять.
Я знаю, що ти зараз мало турбуєшся про шлюб.
Не можу тебе звинувачувати у цьому.
Але я маю намір ще раз поїхати до Європи і мені потрібна супутниця.
Чи цікавить тебе така пропозиція?
- Більше за все на світі. - Гаразд, тоді читай.
І не пхай носа до чужого проса.
Я цього не люблю.
Президент Лінкольн.
Ні, батько воює за нього.
Мій батько каже, що війна марна і треба дозволити їм залишити робочу силу.
Сюзен, це аморально.
Усі мали зиск від цієї системи, включно з родиною Марч.
Чому тільки мешканці Півдня мають бути покарані?
Можливо, ми усі маємо бути покарані.
- Сім'ї Марч подобається благодійність. - Гаразд. Просто намалюй м-ра Девіса.
- Не впевнена, що маю це робити. - Твій борг буде сплачено.
А ще я дам тобі п'ять лимончиків.
...вашу звичку вимовляти слова по літерах та читати під час уроків.
Міс Марч.
Сідайте.
Сідайте, Лорі.
Вивчати латину, це - привілей.
Будь ласка, ви повинні це вивчити.
Я не можу втратити цю роботу. Повернемось до Цицерона...
- Там є дівчина. - Ні, немає.
- Так, м-р Брук, там є дівчина. - Ні, немає.
Я більше не повернусь додому ніколи.
- Є дівчина. - Це дівчина.
Вітаю. Ви поранені?
- Мене зовуть Емі. - Вітаю, Емі. Я Лорі.
Я знаю. Ви привезли мою сестру додому після танців.
Я би ніколи не вивихнула щиколотку.
В мене гарна маленька ніжка, найкраща у сім'ї.
Але більше я не зможу повернутись додому через одну проблему.
Погляньте.
М-р Девіс вдарив мене.
Перекажіть слугам, що я хочу купити цю картину.
- Емі! Ти тут? - Мег! Моя рука. Поглянь.
- Джо. - Яке багатство.
Вона так болить.
Напевно, ви самий щасливий хлопчик у світі.
- Хлопець не може жити одними книжками. - Я би змогла.
- Що ти зробила? - Я малювала, а м-р Девіс вдарив мене.
- Христофор Колумб, погляньте на це. - Це мій дідусь.
- Ви його боїтесь? - Ні, я нікого не боюсь.
Схоже, має твердий характер, але мій дідусь був значно красивішим.
Джо, ми не міряємось дідусями.
Вважаєте його красивішим, так?
- Ні, насправді ви дуже гарний, я не... - Я знав батька вашої матері.
Ви пішли характером у нього.
О, дякую, сер.
- Більше ти в цю школу не підеш. - Добре. Цей чоловік завжди був ідіотом.
- Джо буде тебе вчити. - Мене? Я вже навчаю Бет.
Ти хороша вчителька.
Так, я вважаю, що жінкам більш підходить навчатися дома.
- Лише тому, що жіночі школи дуже бідні. - Дійсно. Ви маєте рацію.
От щоб усі дівчата пішли з його школи, і він би помер.
- Емі, ти вчинила погано і це наслідки. - Я нічого не зробила. Лише малювала.
- Дуже дякую, що потурбувались про Емі. - Так, авжеж.
Мої дівчата вміють влипати у халепи.
Так само, як і я.
Тоді приходьте до нас, і ми про вас потурбуємось.
Приходьте, коли заманеться, і перекажіть запрошення Бет.
- Так! Бет би дуже сподобалось піаніно. - Це сама тихенька?
Так, це наша Бет.
- Перекажіть, що вона може у нас грати. - Дякую.
Джо, візьми почитати якусь книжку.
- Можна мені подивитись на картини? - Авжеж.
Ще є чудова оранжерея.
Дівчата, нам треба йти.
- М-р Лоренс, можете купити цю картину? - Я візьму цю. Якщо ви не проти.
- Я швидко її поверну. Обіцяю. - Ще раз дякую.
Дякую за мою руку!
- Дякую! - До побачення.
О, міс Мег?
Ви загубили вашу рукавичку.
Що ж, повернемось до роботи.
До роботи.
Дотримуйтеся порядку!
Дотримуйтеся порядку! Порядок!
У театрі "Барнвіль" відбудеться прем'єра нової п'єси міс Джо Марч,
яка впродовж декількох наступних тижнів перевершить
усе, що колись ставилось на сценах американських театрів.
У головній ролі - найвидатніша акторка звідси і до Міссісіпі, міс Мег Марч.
Так. Ось так! Дуже добре. Чудово. Браво.
Щотижневий звіт. Мег - добре, Джо - незадовільно.
Бет - відмінно. А Емі десь посередині.
- Дуже добре, панове. - Відмінно.
- Чудово, чудово. - Браво.
М-р президент та панове,
Хочу запропонувати прийняти у наш клуб нового члена,
який буде дуже-дуже вдячний
та значно поліпшить дух нашого клуба.
Я пропоную прийняти...
містера Теодора Лоренса!
- Абсолютно виключено. - Ні.
- Що? Погоджуйтесь. Приймемо його. - Він же хлопчик.
- У клубі леді не потрібні хлопчики. - Так.
- Варто його прийняти. - Чому?
- Навіть, якщо страшно, я скажу "так". - Чому?
- Це ж Лорі. - Що? Ні.
Це все змінює.
Голосуємо. Підніміть руки, хто "за".
- Не піднімай її руку. - Підніми руку. Це Лорі.
Гаразд. За.
І оскільки таких часів вже не буде...
Пані, пані, будь ласка.
Це моя витівка. Це я вартий докорів. Джо пішла на це після довгих умовлянь.
- Так. - Так, так.
Я лише хочу висловити трохи тієї вдячності, яку я...
- Так. - Продовжуйте.
З метою сприяння дружнім стосункам між сусідніми країнами
я пропоную ці ключі
від маленької поштової скриньки, яку я зробив у лісі поблизу ставка.
Так, чотири ключі. Вони для вас, мої любі.
- Мег, так. І для вас. - Дуже вам вдячна.
А цей для мене. І без довгих розмов, дякую за вашу прихильність.
Я займу своє місце як член клуба.
- Так. Авжеж. Так. - Браво.
Ласкаво просимо, Лорі.
- Три, чотири, п'ять. - У вас обох - п'ять.
- Я викликала лікаря. - Схоже, нічия.
- Це не має сенсу. - Я знаю. Не можу у це повірити.
Привіт.
Джо!
Дейзі та Демі! Обіймете мене?
Ви такі великі.
- Я би хотіла, щоб ти їх тут навчала. - Добре. Що ж, тепер я тут.
- Так добре, що ти дома. - Зніми це.
Гадаю, Бет охопила самотність, хоча вона нічого не каже.
- А де вона? - Нагорі. Ой, моя Джо.
Ми думали, що їй краще, але гарячка послабила її серце.
Візьми це і знайди їй найкращого лікаря.
Тобі потрібні ці гроші, щоб жити у Нью-Йорку.
Ні, я не повернусь.
Решту я витрачу, щоб звозити Бет до моря та зміцнити її здоров'я.
Коли Емі повертається?
- Ми не хотіли її турбувати. - Так вона не знає?
Бет наполягла, щоб не казати Емі і не перервати подорож.
У Емі завжди було щастя уникати важких моментів життя.
Джо, не сердься на свою сестру.
Нічого не можу знайти.
- Мармі, ти не бачила мою рукавичку? - Де ти її бачила востаннє?
Джо! Джо, де ти?
- Не можу знайти свою рукавичку. - Візьми мої.
- Джо, ми запізнюємось. - Куди ви йдете?
Тебе не запрошено.
- Я знаю, ви кудись йдете з Лорі. - Так і є. Припини заважати.
- Квитки в тебе? - Так. Хутчіш.
Ви йдете в театр з Лорі. Мег, можна я теж піду? Будь ласка?
Вибач, але тебе не запрошено.
Ти не можеш піти, то ж не будь дитиною і припини скиглити.
Я ніколи нікуди не виходжу.
- У Бет є піаніно, а я така самотня. - Можемо повчити акорди.
Не хочу вчити акорди, я хочу піти у театр.
Ні. Ти ж не бажаєш опинитись там, де тебе не хочуть бачити.
Нам вже довелось домовитись з нудним м-ром Бруком.
Мені він подобається. Він добрий.
- Я можу заплатити за себе. - Ти не підеш.
Пробач, золотце, але Джо має рацію.
- Ні! Будь ласка. - Наступного разу.
- Ходімо, Мег. Припини її шкодувати. - Будь ласка, будь ласка!
- Ти ще пожалкуєш про це, Джо Марч! - Емі!
Пожалкуєш! Гірко пожалкуєш!
Припини на мене так дивитись!
- Мені все сподобалось. До секунди. - Джо!
- Думаю, акторка була... - Дуже добре грала.
- Так, вона чудово грала. - Чудово. Дуже добре.
Бувай!
Я люблю театр.
Мег, ти граєш у мільйон разів краще. Проте вона дуже переконливо зомліла.
Цікаво, як їй вдалось так збліднути.
А цей м-р Брук міг би бути трошки скромнішим?
- Я думала, він дуже гарно вихований. - Почекай. Дай мені записати цю ідею.
- Бет, який твій улюблений колір очей? - Фіолетовий.
У м-ра Брука блакитні очі та стара душа, що набагато важливіше за гроші.
Хтось брав мій роман?
- Ні. - Ні. А що?
Емі, це ти взяла.
- Ні, я не брала. - Ти брешеш.
Я не брала, не знаю де він і мене це не турбує.
Скажи де він, або я з тебе його зроблю!
- Я його спалила! - Мармі!
Я спалила твою книжку. Я сказала, що ти пошкодуєш і виконала обіцянку!
Гаразд, Джо! Прошу, відчепись від неї!
Джо, Емі.
- Залиш її в спокої! - Ненавиджу тебе!
Мені дуже шкода, Джо.
Емі.
Єдине, про що ти турбуєшся, це твої твори.
Я би не змогла зробити тобі боляче, знищивши одну із твоїх суконь,
а я дуже хотіла зробити тобі боляче.
Тепер я дуже сильно про це шкодую. Мені так шкода.
Джо...
стримуй свою лють.
Пробач її.
Допоможіть одна одній.
І завтра почнем все з початку.
Вона не заслуговує на моє вибачення.
Я її ненавиджу. І буду ненавидіти її завжди!
Добрий ранок. На дворі прохолодно та сонячно.
- Останній день для ковзання. - Ходімо!
Джо, у минулий раз ти обіцяла взяти мене з собою. Джо!
Вона назавжди залишиться такою?
Для неї це була дуже велика втрата.
Я нічого не можу зробити?
Піди за нею. Нічого не кажи, доки Джо трошки не відтане з Лорі,
а потім скажи щось добре.
Впевнена, ви знову станете друзями.
Джо, зачекай!
Я йду!
У минулий раз ти сказала, що я можу!
Джо, Лорі, зачекайте! Я йду!
Зачекайте!
Джо!
Залишайся біля берега. Посередині небезпечно.
- Зрозуміла. - Джо!
Джо, я йду!
Джо!
Джо, поїхали!
Джо, почекай!
Джо!
- З тобою все гаразд? - Так.
- Допоможіть! Допоможіть мені! - Емі. Це Емі.
Швидше, Джо.
Джо!
Джо, візьми гілку. Гілку.
- Емі. - Джо!
Емі.
Допоможіть!
Я не можу дихати!
Джо, допоможи мені тягнути. Емі, хапайся за гілку.
Пробач мені. Сестра, моя сестра.
Вона заснула.
Якби вона померла, це була б моя провина.
З нею все буде гаразд.
Лікар вважає, що вона навіть не застудилась.
Що зі мною не так?
Я прийняла так багато рішень,
стільки раз розкаювалася та плакала через свої гріхи...
але, схоже на те, що це не допомагає.
Коли я злюсь, то стаю такою брутальною.
Я би з задоволенням когось би вдарила.
Ти схожа на мене.
Але ти ніколи не сердишся.
Серджусь кожен день.
Правда?
За характером я дуже нетерпляча.
Але за сорок років зусиль,
я навчилась, що стримуватись йде мені на користь.
Тоді я теж навчусь.
Сподіваюсь, в тебе вийде краще ніж в мене.
Є такі люди, що занадто горді, щоб коритися,
із занадто твердим характером, щоб їх згинати.
Джо.
Бет, моя люба.
- Не треба було приходити. - Мені не треба було їхати.
Тобі щось потрібно? Ось.
Випий трохи води.
Так приємно бачити твоє обличчя.
Ми поїдемо на море, щоб ти стала здоровою та міцною.
- На море? - Коли Емі вернеться, ти вже маєш танцювати.
- Вона ж не перерве свою подорож? - Ні, ні.
Гаразд.
Від неї є новини? Що вона пише?
Пише, що зустріла там Лорі.
Я рада, що він з нею.
Він не відповість на мої листи.
Ти за ним скучила?
Я скучила за усім.
Я знаю.
- Хутчіш! Мег їде на тиждень. - Вже ідемо!
Лорі, візьми іншу карету та прослідкуй за Мег.
- Прослідкуй, щоб вона не закохалась. - Гаразд.
З боку Енні було люб'язно запросити мене на її перший бал.
- Дякую, що дозволила мені поїхати. - Просто залишайся такою як є.
І надягни це на бал. Я їх носила у твоєму віці.
Ніколи не розуміла, нащо зберігати коштовності, доки не вийшла заміж.
Треба, щоб в тебе було щось тільки твоє. Гарні речі мають приносити задоволення.
Так, гарні речі мають приносити задоволення.
- Можна поглянути? - Ханна!
Я би теж хотіла поїхати на бал дебютанток.
Ви вважаєте, що це слушна ідея, відпускати її ось так?
Дівчата повинні виходити у світ
і складати власні враження щодо того, як він влаштований.
- Не забувай нас. - Не забуду, Джо. Це лише тиждень.
- Вони дуже красиві. - Вони не твої.
- В них я буду гарною. - Їй потрібні добрі туфлі.
Дякую за карету, м-р Лоренс. Не знаю, як вам за це віддячити.
Дрібниці, дрібниці.
- Я привіталась з кіньми. Вони гарні. - Є ще дещо.
Мені спало на думку, що піаніно моєї доньки псується без використання.
Може якась з ваших дівчат хотіла би приходити та практикуватися?
Просто щоб воно не розстроїлось. Нічого страшного, якщо їм все одно.
О, сер, їм не все одно.
Навіть дуже не все одно.
- То ви музикант? - Я щиро люблю музику.
Я прийду, якщо ви впевнені, що я нікого не потурбую.
Жодної душі, моя люба.
- Будемо скучати. - Хай щастить.
- Можна позичити твої стрічки? - Ні.
- Хай щастить! - Бувай здорова. Гарного балу.
- Я скоро повернусь. - Не втікай, щоб вийти заміж.
Не закохайся.
- Повертайся хутчіш. - Люблю вас.
- Прямо зараз. - Прямо зараз.
Нічого собі.
Дякую.
Я так хвилююсь щодо цього вечора.
- Авжеж. - Ні. Насправді я не...
Яку сукню ти одягнеш, Мег?
- Ось цю. - Цю? Не можеш послати додому за іншою?
- В мене немає іншої. - Тільки ця? Це так кумедно.
Не зовсім.
Не треба посилати додому, Дейзі. Тепер я буду називати тебе Дейзі.
В мене є рожева сукня, надягнеш її, щоб зробити мені ласку, Дейзі?
- Якщо ти не проти. - Авжеж.
У ній всі в тебе закохаються, Дейзі.
- Ти повинна залишити собі цю сукню. - Я не можу взяти твою сукню.
- Повинна. Будь ласка. - Ні.
Ти в ній мені така гарна.
Веселись, маленька Дейзі.
Лорі. Я не знала, що ти збираєшся прийти.
Це повинно було стати сюрпризом.
І яким гарним сюрпризом це стало.
- Чому вони кличуть тебе Дейзі? - Вигадали для мене таке пестливе ім'я.
Краще за ім'я Мег годі і шукати.
Це лише як зіграти роль Дейзі на якийсь час.
Що би на це сказала Джо?
Ти ж не збираєшся виходити заміж за одного з цих чоловіків?
Я можу.
Завтра у тебе буде жахливий головний біль.
Тобі подобається, як я виглядаю?
Ні, не подобається.
Чому ні?
Я не люблю пір'я та усю цю мішуру.
Ти самий неввічливий хлопчик, що я тільки зустрічала.
Будь ласка, пробач мене та підемо танцювати.
Боюся, це буде занадто неприємно.
Мені не подобається сукня, але ти просто чудова.
- Справді? - Справді.
Знаю, як це безглуздо, але, прошу, не розповідай про мене Джо.
Дай мені повеселитись сьогодні. Я буду дуже правильною решту мого життя.
Я прошу пробачення, Джон.
Шовк був моєю першою дійсно дорогою покупкою.
Припускаю, що п'ятдесят доларів, хоча і великі гроші,
але не багато за сукню з усіма тими деталями, які необхідні у наш час.
Це ще навіть не сукня. Це...
Це лише тканина.
Зрозуміло.
Джон, я знаю, що ти сердишся.
Я не хотіла дарма витрачати гроші, але не змогла стриматись,
коли Саллі купувала все, що хотіла, і шкодувала мене, що я так не можу.
Я намагаюсь радіти тому, що маю, але це важко.
Я втомилась бути бідною.
Цього я і боявся.
Мег, я роблю все, що можу.
О, Джон!
Мій любий, добрий, працьовитий чоловік!
Мої слова були злими та невдячними.
Як я могла це сказати?
- Можливо тому, що так думала. - Ні, неправда.
Ми знайдем спосіб і тобі купити пальто,
і тоді це буде наше велике досягнення, спільне досягнення.
Я не можу собі це дозволити, моя люба.
- Джон. - Я повинен йти спати.
Джон.
Мені дійсно дуже шкода, що тобі доводиться жити без гарних речей,
що ти вийшла заміж за того, хто не здатен їх тобі дати.
Привіт, Емі.
Я не хочу тебе бачити.
Не злись на мене. Мені соромно за мою поведінку.
Знову напився?
Чому ти до мене така сувора? Зараз вже четверта година.
Хтось повинен.
Коли ти почнеш створювати свій великій витвір мистецтва, Рафаелла?
Ніколи.
"Ніколи"? Що? Чому?
Я невдаха.
Джо у Нью-Йорку стала письменницею, а я - невдаха.
Це смілива заява у двадцять років.
Рим позбавив мене пихи, а Париж примусив зрозуміти, що я - не геній.
Тому я відмовилась від дурних сподівань на свій творчий дар.
Але чому ти здалася?
- Це при твоїй енергії та таланті. - Талант - не геніальність.
І ніяка енергія не здатна це змінити.
Я хочу бути великою або ніким.
Я не буду пересічним малярем, тому і не стану більше намагатись.
Хіба жінці дозволили б увійти в клуб геніїв?
Бронте?
- Ти так думаєш? - Так.
А хто завжди обирає геніїв?
- Чоловіки, я гадаю. - Вони викреслюють декого зі змагань.
Це дуже складний аргумент, аби я відчула себе трохи краще.
І як? Тобі стало краще?
Жінка я або чоловік, але мій талант доволі пересічний.
"Пересічний талант"?
Тоді можу я попросити, щоб останнім ти намалювала мій портрет?
Гаразд.
Після того, як ти відмовилась від дурних сподівань на твій творчий дар,
що ти збираєшся робити в житті?
Удосконалювати свої інші таланти та стати прикрасою нашого суспільства.
І до цього, я припускаю, має стосунок Фред Воун.
- Не треба глузувати. - Я лише назвав його ім'я.
- Сподіваюсь, ти не заручена. - Ні.
Але заручишся, якщо він красиво стане на одне коліно?
Скоріше за все.
Він багатий. Навіть багатший за тебе.
Зрозуміло, що королевою суспільства неможливо стати без грошей,
однак це доволі дивно чути від однієї з дочок твоєї матері.
Я завжди знала, що вийду заміж за багатого.
Чому я повинна цього соромитись?
Тут немає чого соромитись, якщо ти його кохаєш.
Я вважаю, що ми самі вирішуємо те, кого кохати.
Кохання не падає на людей з неба.
Думаю, поети з цим не погодяться.
Що ж, я - не поетеса.
Я лише жінка.
І у мене, як жінки, немає іншого варіанту, як заробити власні гроші,
не досить, щоб жити або утримувати родину.
Якби в мене були власні гроші, яких я не маю,
то, як тільки я би вийшла заміж, їх власником став би мій чоловік.
Наші діти були б його, а не моїми.
Вони б стали його власністю.
Тому не розповідай мені, що шлюб не є фінансовою операцією, бо це правда.
Можливо, не для тебе, але, безперечно, для мене.
Це Фред. Можеш допомогти зняти?
Дякую.
Як я виглядаю? Все нормально?
Ти виглядаєш чудово.
Ти красуня.
Фред!
Я скучила за тобою.
Це Фред Воун та його сестра Кейт. З містером Бруком ви, напевно, знайомі.
Це Мег, Емі, Бет та Джо.
- Дуже приємно познайомитися. - О, як вишукано сказано.
Я Емі Марч. Запам'ятайте це ім'я. Одного дня я знайду вас у Лондоні.
Авжеж, запам'ятаю.
- Пострибав, як олень. - Ви дуже добрий.
- Ну... - Вибачте.
Я знаю те, що вам невідомо.
- Скажіть мені негайно. - Імовірно, Мег загубила рукавичку?
- Вона у м-ра Брука! - Так.
- Звідки ти знаєш? - Я бачив.
- Де? - В його кишені.
- Весь цей час? - Так. Хіба не романтично?
- Ні, це бридко. - Я думав, ти зрадієш.
Тому, що хтось прийде забрати нашу Мег? Ні, дякую.
Ти відреагуєш по-іншому, коли хтось прийде забрати тебе.
- Хотіла б я бачити, хто наважиться. - Я би теж!
"Ми ніколи не любили би нашу землю так,
якби не провели на ній наше дитинство,
якби не бачили на ній щовесни ті самі квіти,
які ми колись збирали своїми крихітними пальчиками.
Яка зміна вражень здатна порівнятись зі солодкою одноманітністю
того, що нам звично,
і саме тому і любо?"
Правда, чудово сказано?
Я люблю слухати, як ти читаєш, Джо,
але мені більше подобаються твої власні історії.
У мене немає нових історій.
Чому?
Нічого не написала.
У тебе є олівець та папір. Посидь тут і напиши мені щось.
Я не можу.
І, думаю, більше не зможу.
Чому?
Просто... все одно ніхто не хоче слухати мої історії.
Напиши щось для мене.
Ти письменниця.
І була нею, навіть коли тебе ніхто не знав і не платив за тексти.
Я дуже хвора, і ти маєш зробити те, що я прошу.
Роби те, чому нас вчила Мармі.
Зроби це ще для когось.
Як підете у Вермонт, то у місті Кін штату Нью-Гемпшир знайдіть м-с Севалін.
- Вона надасть житло та харчування. - Ось ви де.
Йдіть додому, до дівчат. Я про це потурбуюсь.
Ні, я повинна бути тут.
Все життя мені було соромно за мою країну.
Не ображайтесь, але причини для сорому ще залишились.
Я знаю. І мені соромно.
- Вітаю, сер. - Добрий день, мадам.
Ваші сини служать у Армії?
Так, мадам. В мене було четверо.
Але двоє загинули, а один - у полоні.
Я їду до іншого, який лежить дуже хворий у лікарні у Вашингтоні.
Ви багато зробили для своєї країни, сер.
Я сам не пішов на війну лише тому, що від мене вже немає ніякої користі.
Тому я відправив моїх хлопчиків.
Сер, я дам вам ковдру...
щоб ви не змерзли.
- Дякую. Благослови вас Боже. - Хай вас Бог береже, сер.
М-с Марч. Телеграма з Вашингтону.
- Джо повернулась від тітки Марч? - Ні, я її ще не бачила.
- Зрозуміла! - Ще одну пару туфель?
Дякую. Я повинна встигнути на останній потяг.
Ханна, ти поклала його нічні сорочки?
Так, поклала.
Чим я можу допомогти, Бет?
- Дякую, що прийшли. - Аякже.
Ви знайшли теплу ковдру?
Повідомте, якщо я хоч чимось ще зможу допомогти.
- Я неодмінно догляну за дівчатами. - Нам потрібні ще книги або тканини?
Дякую.
Мені завжди подобався ваш чоловік. Буду молитись, щоб він швидко одужав.
Знайшла цю постільну білизну.
- Ханна, а ліки? - Усі ліки вже запаковані.
Ой, пробач.
Пропоную себе у якості супутника для твоєї матері.
М-р Лоренс доручив мені владнати деякі справи у Вашингтоні,
і мені буде дуже приємно прислужитись твоїй матері у подорожі.
- Дякую. - Дрібниці.
Гаразд, доки мене не буде, слухайтесь Ханну.
Не забувайте відвідувати Хамелів. Це буде важка зима для всіх.
Цього вистачить на квиток на потяг?
Двадцять п'ять доларів? Така щедрість не властива тітці Марч.
Я не ходила до тітки Марч. Не можу її витримати.
- Тоді звідки ти взяла гроші? - Я лише продала свою власність.
Джо! Твоє волосся!
- Твоя головна прикраса! - Ти схожа на хлопчика.
Це не вирішить долю країни, тому не треба лементувати.
Я так пишаюсь, що ти моя дочка.
Я дуже хотіла хоч щось зробити для тата.
І це допоможе приборкати моє марнославство.
- Було б добре. - Ти на таке ніколи не підеш.
- Я їй такого не бажала. - Тедді.
Джо.
Мої дівчата, слова не здатні передати, як я вас люблю.
Будьте добрими одна до одної. Моліться за одужання вашого батька.
Я повернусь так швидко, як тільки зможу.
Люблю вас.
Джо.
Чому ти плачеш? Через батька?
Ні.
Моє волосся.
Я би відчувала те саме.
Я знаю.
Лорі, коли ти повертаєшся до свого дідуся?
Незабаром.
Ти так казав десять разів минулого місяця.
З короткими відповідями менше клопоту.
Він на тебе чекає, чому ти не їдеш?
- Природня зіпсованість, гадаю. - Ти хотів сказати природні лінощі.
Я лише буду докучати йому, якщо вернусь,
так що можу просто залишитись і ще докучати тобі.
Ти це краще витримуєш.
- В дійсності, тобі це навіть личить. - Припини це. Припини.
- Що ти робиш? - Дивлюсь на тебе.
Я маю на увазі, що ти збираєшся робити?
- В житті? - Так.
Я пишу оперу. В ній я буду головним героєм.
Це марнування часу.
А що ти хочеш, щоб я робив?
Їдь працювати на дідуся та досягни хоч чогось у житті.
Це нечесно.
Тримай.
Це... Це дуже добре.
А коли ти намалювала оцю?
В той день на пляжі.
Коли я вперше зустріла Фреда.
Точно.
Чим він займається?
Він у Лондоні у справах.
Повернеться через кілька тижнів.
Не виходь за нього.
Що?
Не виходь за нього заміж.
Чому?
Чому? Ти знаєш чому.
Ні.
- Так. - Ні, Лорі.
- А що? - Ти злий.
- Припини. - Що? Чому це я злий?
Все життя, в усьому, я була другою після Джо.
І я не стану тою, ким ти задовольнишся лише через те, що не зміг отримати Джо.
Не стану її заміняти. Ні за що.
Навіть якщо буду тебе кохати все життя.
Буде зліпок моєї стопи для Лорі, аби нагадати йому, які в мене гарні ніжки.
М-р Брук пише, що батько ще дуже слабкий, але одужує.
І ще м-р Брук каже, що мама - найкраща медсестра, про яку може мріяти чоловік.
Я би хотіла, щоб усі листи були від мами, а не від м-ра Брука.
А я вдячна за будь-які листи.
Гадаю, темно-бузковий дуже личить м-ру Лоренсу.
- Ти погоджуєшся, Емі? - Тихо. Дизайн дуже витончений.
Мені треба якось йому віддячити за дозвіл грати на піаніно у його будинку.
Я йду у місто за продуктами. Джо, ти сходиш ще по дрова?
Ми давно не заходили до Хамелів. Треба провідати.
Бетсі, у нас їжі ледве самим вистачає. Крім того, треба дописати оповідання.
- Мармі наказала... - Мармі багато чого нам наказувала,
але, схоже, ми не здатні зробити все.
Я завжди ходжу сама. А ви не виконуєте свої завдання.
- Виконуємо. Ми працюємо. - Не турбуйся. Ми знайдемо час.
Але минуло вже кілька тижнів.
- Ми скоро зайдемо до них. - Моя нога застрягла! Не можу витягти!
Допоможи, Джо! Я не можу її витягти! Я втрачу свою ступню.
Гаразд. Я сама схожу.
Добрий день. Це для м-ра Лоренса.
Ось вона.
Бет, дивись, що у нас є для тебе!
- Лист від старого джентльмена. - Прочитай.
Бет, лише поглянь.
Джо, прочитай листа. Я не можу.
"Міс Бет Марч! Багато пар капців зносив я у своєму житті,
але жодні з них не сиділи на мені краще за ваші.
Ці капці завжди будуть мені нагадувати про їх лагідну дарувальницю.
Я не люблю залишатись у боргу та сподіваюсь, ви приймете цей подарунок.
Ваш вдячний друг та покірний слуга, Джеймс Лоренс".
- Ой, Бет! - Так мило. "Ваш покірний слуга".
- Хіба воно не чудове? - Дивись, як воно блищить!
- Так. - Зворотна сторона вся золота.
- У нього такий гарний почерк. - Тут є маленький малюночок.
Сер, я хотіла подякувати за...
Ви так нагадуєте мені...
мою маленьку дівчинку.
Піаніно належить вам.
- Мені давно треба було його віддати. - Дякую.
Моє дитя...
ти просто гориш.
Хамелі дуже хворі.
Вона відпочиває.
- Як вона? Я щось можу зробити? - Що з нею?
- Скарлатина. - А що таке скарлатина?
Я був у Хамелів. Малюк помер.
Ви всі раніше хворіли на скарлатину?
- Ми з Мег хворіли, а Емі - ні. - Тоді її треба відіслати.
Я не хочу, щоб мене відсилали.
- Може, тітка Марч зможе її взяти. - Я не люблю тітку Марч.
- Це для твого ж добра, дитино. - Напевно, треба повідомити маму?
- Ні, нам не варто її турбувати. - Ще ніколи я так не хотіла грошей.
Послухайте, ми будемо доглядати за нею, і вона одужає.
Авжеж.
"Маленьке поштове відділення у лісі стало дуже популярною установою,
яке казково розквітло. Через "пошту" проходило багато листів та посилок:
вірші та пікулі, ноти та імбирне печиво,
запрошення, звинувачення і навіть цуценята".
- Це про нас. - Так і є.
- Мені подобається. - Це лише коротке оповідання.
- Несхоже на ті, що ти пишеш зазвичай. - Вважаєш занадто нудним?
- Ні, мені це сподобалось найбільше. - Справді?
- Напиши мені ще. - Так, мадам.
- Не припиняй писати. - Гаразд.
Навіть, коли мене вже не буде.
- Не кажи так. Не кажи. - Джо, я повинна тобі сказати.
Ні, не повинна.
В мене було багато часу, щоб подумати про це, і...
- І я не боюсь. - Ні.
Ні за що.
Це схоже на відлив. Вода відступає повільно, але її не зупинити.
Я зупиню твій відлив.
Я вже його зупиняла.
Тобі стане краще, батько теж одужає,
і скоро ми будемо усі разом, гаразд?
Ми...
- Ми не можемо йти проти Божої волі. - Бог ще не бачив моєї волі.
Все повинно бути так, як хоче Джо.
Емі.
Підійди.
Так?
Підійди, сідай.
Якщо будеш гарно поводитись, одного дня це кільце стане твоїм.
- Справді? - Якщо ти залишишся чемною юною леді,
і ні в якому іншому разі.
Тепер усі сподівання родини тільки на тебе.
Бет хвора, Джо безнадійна,
і я чула, що Мег втратила голову від вчителя без копійки за душею. Тому...
тільки ти зможеш підтримати їх усіх,
а також твоїх нужденних батьків на схилі літ.
Тому ти повинна вдало вийти заміж.
Щоб врятувати свою сім'ю.
Добре, це все, що я хотіла тобі сказати.
Можеш зайнятись своїм малюванням.
Вітаю, тітко Марч.
Цей хлопчик Лоренс щойно був тут.
Справді?
Суцільне розчарування.
Напевно, у цьому винна його італійська кров.
Коли він повернеться?
Він поїхав.
У Лондон.
Нащо?
А що ти хотіла з ним обговорити?
Я... Я щойно сказала Фреду Воуну, що не вийду за нього.
Мег.
Я повертаюсь додому, щоб дати раду дітям. Пробач.
- Я лише... Я дуже турбуюсь за Бет. - Залишайся.
Я взяв відпустку. Я догляну наших дітей.
О, Джон!
Є ще одна справа.
Треба послати тканину кравцю як можна скоріше.
- Це неможливо. - Нічого не хочу чути.
Хочу, щоб в тебе була ця сукня.
Моє старе пальто витримає ще зиму.
- Джон, я... - Рішення прийнято.
Джон, це дійсно неможливо.
Я продала шовк Саллі.
Продала?
Я хочу, щоб ти була щаслива.
Я би так не змогла.
Джон Брук мій чоловік.
А я його дружина.
Ханна! Все добре. Все добре.
Що нам робити?
Треба викликати вашу матір.
- Мармі! - Хай Бог благословить.
Їй стало гірше. Я не знала, що робити.
- Джо, як вона? - Мої дівчата.
Моя люба Бет.
Ханна, зроби бульйон. Джо, принеси лід. Треба збити гарячку.
Хто залишився з батьком?
Джон.
Треба змінити постільну білизну.
Ми тебе трошки зрушимо, маленька.
- Погляньте на неї. - Ось так.
Почекай. Добре.
Я знаю.
Будь ласка, не здавайся.
Не йди тихо.
Борися.
Будь ласка, борися до кінця. Можеш кричати.
Тільки не йди тихо, Бет.
Мармі?
Джо.
Веселого Різдва, Бет.
Попкорн. Хай буде по центру.
- Знаю. - Ви вішаєте прикраси на стіни,
і не залишається місця для моєї гірлянди з попкорну.
Ви марнуєте прикраси, вони неправильно розвішані.
Стіни - найголовніше. Якщо не прикрасити стіни...
А ось ще один різдвяний подарунок для сім'ї Марч.
- Боже мій! Батько! - Батько!
Батько!
Мої маленькі жінки.
Як ви виросли.
О, Бет.
Веселого Різдва, моя люба.
- Веселого Різдва усім вам. - Веселого Різдва, батько.
Веселого Різдва.
Хвала Богу!
- Дякувати Богу, ти вдома. - Дякувати Богу за тебе.
Тепер я можу сердитись на тебе особисто.
Не можу повірити, що сьогодні день мого весілля.
Щось не так?
Все так.
Джо.
Ми можемо поїхати. Можемо поїхати прямо зараз.
Я можу заробляти гроші. Буду продавати оповідання.
Буду робити що завгодно. Готувати, прибирати чи працювати на фабриці.
Я зароблю нам на життя.
- Джо... - Ти маєш бути актрисою...
і сяяти на сцені.
Просто поїдемо разом.
- Я хочу вийти заміж. - Чому?
Тому що я люблю його.
Він набридне тобі за два роки,
і ми почнемо цікаве життя.
Мої мрії відрізняються від твоїх. Але це не робить їх менш важливими.
Я хочу власний будинок.
І сім'ю. Хочу працювати та боротись з труднощами.
Але я хочу все це робити разом із Джоном.
Мені просто важко стерпіти, що ти мене кидаєш.
Не йди.
Джо.
Я тебе не кидаю.
Крім того...
одного дня наступить твоя черга.
Я краще залишусь старою дівою і буду сама вести власний корабель.
Краще так.
Не можу повірити, що дитинство скінчилось.
Воно повинно було скінчитись так чи інакше.
І це щасливій кінець.
Які надмірні обіцянки
ми даємо самі, щоб отримати у відповідь інші.
Який подарунок,
що завжди дарується раніше, ніж ми дізнаємось вартість нагороди.
Я оголошую вас чоловіком та дружиною.
Можете поцілувати наречену.
Не треба піднімати шум.
Не обов'язково супроводжувати мене до карети.
З великим задоволенням.
Сподіваюсь, тепер ти щаслива,
коли зруйнувала своє життя так само, як твоя мати, вийшовши за твого батька.
Моя люба сестро, ви занадто добрі.
- І дякую за сьогоднішнє свято. - Нема за що.
Дякую, тітко Марч.
Мені не подобаються поцілунки.
О, мені дуже шкода.
Ти пошкодуєш про помилку, коли скуштуєш кохання у маленькому будинку.
Гірше не буде, ніж декому у великих будинках.
Я чудово зрозуміла, що ти мала на увазі, місіс.
Я все помічаю.
Нам це відомо.
І не можу сказати, що ви в усьому помиляєтесь.
Можливо, я не завжди буваю права, - але я ніколи не помиляюсь.
А ось і єдина нормальна людина у родині.
Я дійсно не можу це більше терпіти.
- Знаю. - Можеш собі уявити.
Мармі, Мармі, Мармі!
- Що? - Тітко Марч їде до Європи.
І хоче, щоб я поїхала разом із нею!
Це чудово!
Тепер я знаю, нащо були ці довгі нудні години, коли я їй читала.
Ні, вона хоче взяти мене.
У якості супутниці.
У Європу з тобою?
Так, вона хоче щоб я навчалась малюванню та покращила свою французьку.
Хоча французька мені не дуже подобається, а тобі?
Це чудово, Емі.
Батько! Я їду до Європи!
Мег вийшла заміж.
Емі їде до Європи.
Ти закінчив навчання і тепер підеш на довгі канікули.
Я не така хороша, як Бет, тому я зла і занепокоєна.
Тобі не потрібно залишатись тут, Джо.
Чому? Ми приєднаємось до команди піратського корабля?
- Ні. Ні. - Це марно, Джо.
- Не треба. - Нам доведеться все прояснити.
- Ні. - Я покохав тебе, Джо,
відтоді як зрозумів, яка ти. Нічого не міг вдіяти.
Намагався тобі це показати, але ти не дозволяла.
Тепер я тебе примушу вислухати мене
і дати відповідь, бо я так більше не можу!
- Будь ласка, не треба. - Я кинув грати у більярд.
Я кинув все, що тобі не подобалось. І не шкодую.
Я чекав і ніколи не жалівся, тому що я...
Я сподівався, що ти покохаєш мене, Джо.
Хоч я розумію, що і наполовину не такий хороший,
- ...не така чудова людина. - Ні! Ти дуже чудовий.
Ти занадто добрий до мене.
І я так тобі вдячна, я так тобою пишаюсь, але я просто...
Я не розумію, чому я не можу кохати тебе так, як ти того хочеш.
Не розумію, чому.
Ти не можеш?
Ні. Не можу.
Я не можу змінити свої почуття, і...
Я би збрехала, якби сказала, що кохаю, коли кохання немає.
Мені шкода, Тедді.
Мені так шкода, але я нічого не можу зробити.
Я не зможу покохати когось іншого, Джо. Я кохаю тільки тебе.
Якщо ми одружимось, буде катастрофа.
- Не буде. - Ми були б нещасні.
-Джо, я стану ідеальним для тебе. - Я не можу!
- Я намагалася і невдало. Не можу. - Тоді чому всі на це чекають?
І твоя родина, і мій дідусь? Нащо ти відмовляєшся? Скажи "так".
Будемо щасливими, Джо!
Я не можу сказати "так" від щирого серця, тому не скажу взагалі.
З часом ти зрозумієш, що я мала рацію,
і ще подякуєш мені за це.
Я швидше повішуся ніж це зрозумію, Джо.
- Тедді. - Краще мені б померти.
Тедді, не кажи так.
Тедді.
Ти знайдеш якусь чарівну, гарно виховану дівчину,
яка буде тебе кохати та обожнювати,
і стане чудовою господинею у твоєму чудовому будинку. Я б не стала такою.
- Стала би, Джо. - Поглянь на мене.
- Я негарна, незграбна та дивна. - Я кохаю тебе, Джо.
- Ти би соромився мене. - Я кохаю тебе, Джо.
І ми би сварились, бо ми сваримось вже зараз.
Я би зненавиділа вишукане суспільство, а ти - моє письменство,
і ми разом були б нещасні.
Ми би пошкодували, що одружились, і це все було би жахливо.
І що ще?
- Ні, більш нічого. - Добре.
За виключенням того...
Тедді, скоріше за все, я взагалі ніколи не вийду заміж.
Я і так щаслива,
і занадто люблю мою свободу, щоб поспішати від неї відмовитись.
- Гадаю, ти помиляєшся, Джо. - Ні.
Я думаю, ти вийдеш заміж. Знайдеш когось та покохаєш його.
І будеш готова померти за нього. Тому що ти саме така, і так і буде.
А я буду на це дивитись.
Не хочу заважати тобі писати.
Я цим більше не займаюсь.
Це її не врятувало.
Тобі тут занадто самотньо, Джо.
Ти не хочеш повернутись до Нью-Йорка? Як там твій друг Фридріх?
- Так його звати? - Він вже не друг.
Через свій характер я зруйнувала нашу дружбу, як я руйную все навколо.
Впевнена, що я ніколи його більше не побачу.
Маю сумнів, що справжнього друга так легко налякати.
Хотіла б я, щоб це було правдою.
Якби я була б героїнею роману, це було б так просто.
Все віддала би за це з радістю.
Ти знаєш, що Лорі повертається?
Справді?
Прийшов лист від Емі. Вона їде додому.
Вона спустошена новиною щодо Бет.
Тітка Марч дуже хвора, тому Лорі складе їм компанію.
Люб'язно з його боку.
- У чому справа? - Не знаю.
Я завжди була задоволена своєю сім'єю.
Не розумію цього.
Можливо...
Можливо, я...
занадто поспішила йому відмовити.
Лорі.
Ти його кохаєш?
Якби він запитав мене ще раз, гадаю, я би відповіла йому "так".
Як думаєш, він запитає мене ще раз?
Але чи ти його кохаєш?
Мене більше цікавить бути коханою.
Я хочу, щоб мене кохали.
Це не те саме, що кохати самій.
Я знаю.
Я просто... Просто таке...
В мене таке відчуття, що...
жінки, вони...
У жінок є не тільки серце, але і розум, і душа.
У них є і амбіції, і талант, а не лише врода.
Мене аж нудить від людей, які кажуть, що жінка створена лише для кохання.
Просто не можу це чути.
Але я... Я така самотня.
Я не міг дозволити, щоб ти подорожувала сама з хворою тіткою Марч.
Навіть якщо ти мене зневажаєш.
Я тебе не зневажаю, Лорі.
Бет була кращою з нас.
Я не вийду заміж за Фреда.
Я чув про це.
І ти зовсім не зобов'язаний щось казати або щось робити.
Я просто не кохала його, як треба.
Тому не треба говорити про це. Нам немає необхідності щось казати.
Мій любий Тедді,
я скучила за тобою сильніше, ніж я здатна виразити.
Я раніше думала, що бути дружиною - то найгірша доля для жінки.
Я була молода та дурна.
Але зараз я змінилась.
Найгірша доля - це жити, коли в моєму житті немає тебе.
Я помилилась, коли відмовила тобі та поїхала до Нью-Йорка.
Устриці!
Омари!
Джо.
Джо. Джо.
Джо.
Прокинься.
- Тедді! Ти повернувся. - Ти рада мене бачити?
Так.
Я хвилювався за тебе.
Сідай.
Як там Емі? Заважала тобі всю дорогу з Європи своєю самозакоханістю?
Так, але мені це подобається.
Де вона? Вона не повернулась додому?
Ваша мама спіймала її у Мег. Ми зупинились там по дорозі.
Моїй дружині ніяк не вирватись з їх обіймів.
Твоїй кому?
Я це зробив. Це мало стати сюрпризом.
Ми заручились і хотіли почекати,
але так вже сталось, що тепер ми чоловік та дружина.
Ти з Емі?
Так.
Ви кохаєте один одного?
Так.
Джо, я хочу тобі дещо сказати,
і ми більше ніколи не повернемось до цієї теми.
Я завжди кохав тебе.
Але моє почуття до Емі інше.
І я вважаю...
що ти мала рацію. Гадаю, ми з тобою вбили би один одного.
Так.
Я думаю, так нам судилося.
Тедді.
Ти єдина, хто так мене кличе, Джо.
"Тедді".
Як тебе кличе Емі?
"Мілорд".
Схоже на неї.
І ти на це заслуговуєш.
Ми можемо залишитись друзями, Джо? Будь ласка?
Авжеж, мій хлопчик. Назавжди.
Вона художниця.
Ти схвильована?
Лорі сказав тобі?
Так, так.
Емі, я така щаслива за тебе.
Це... Це було визначено наперед.
О, як камінь з серця. Дякую.
Я хотіла написати, Джо. Хотіла написати.
Я хотіла пояснити, але все сталось так швидко,
і я хвилювалась, що ти будеш на мене злитись.
- Ні, ні. - Ні? Ти не злишся на мене?
Життя занадто коротке, щоб злитись на своїх сестер.
Мені дійсно її не вистачає.
Я знаю.
Дякую.
М-р Лоренс.
Джо.
О, Джо.
Я не міг примусити себе...
Без неї будинок здається якимось не таким...
Я не міг увійти, знаючи, що її там не буде.
Я знаю, що і наполовину не варта моєї сестри,
але, якщо ви мені дозволите, я стану вам другом, на якого можна покластися.
Гаразд.
ДЛЯ БЕТ
Дорогий м-р Дешвуд,
докладаю до листа кілька глав твору, над яким я почала працювати.
Ця історія може зацікавити молодь, але я вважаю, що вона доволі нудна.
Тим не менш, відправляю її вам на випадок,
якщо знайдете в ній щось цінне, у чому я маю сумнів.
ДЖО МАРЧ
Я думала, що вона мене ненавидить.
Вона могла тебе ненавидіти і водночас залишити тобі будинок.
Як справи у вас з Джоном?
Ми не здатні утримувати такий величезний будинок. Він занадто великий.
Мені було б варто його продати, але я дуже хочу зробити дещо таке,
що примусить тітку Марч перевернутись у її могилі.
- Не маю нічого проти цього. - Ефектний поворот?
Просто кілька обертань, нічого жахливого.
Чим плануєш зайнятися?
Я би хотіла відкрити школу.
У нас ніколи не було гарної школи, а зараз відкриваються жіночі коледжі.
Тому потрібна школа. В яку піде Дейзі.
- А що буде робити Демі? - Школа буде для хлопчиків і дівчат.
А як твоє письменництво?
- Що вас цікавить? - Над чим ти працюєш?
Я почала писати дещо, але не вважаю це цікавим.
- Всім подобається, як ти пишеш. - Ні, не подобається.
Точно подобається.
Що ж, це твій про наші маленькі життя.
І що?
Кому буде цікава історія
про домашні проблеми та радості?
Вона не має ніякої реальної цінності.
Можливо, вона здається неважливою тому, що люди про це раніше не писали.
Ні, створення книги про якісь події не надає їм важливості.
Автор лише змальовує життя.
Я так не вважаю.
Змалювання подій робить їх важливішими.
Коли ти стала такою розумною?
Я завжди була. Ти просто була надто зайнята пошуком моїх помилок.
Яких в тебе, звісно, ніколи не було.
Дорога міс Марч,
я прочитав глави, що ви прислали, і, згоден, що вони не дуже перспективні.
Але, будь ласка, присилайте ще скандальні історії, якщо вони у вас є.
Точніше, треба було сказати, якщо вони є у вашої подруги.
Вибачаюсь за жарт.
Не міг стриматися.
Джо, зійди вниз!
Йду!
Я зголодніла.
- Джо, можливо, ти зачекаєш, бо... - Я хочу їсти.
Але, Джо, люба, в тебе гість.
Я нікого не знаю.
Пробачте за вторгнення, але...
Це ви.
Вітаю.
Вітаю. Я Джозефіна Марч.
- Джо. - Джозефіна, це ви?
Ласкаво просимо! Це Кіті та Мінні.
І, я бачу, ви вже зустріли нашого професора.
Він дуже заслужена людина.
Ваша мати каже, що ви письменниця.
Я веду щоденник.
Тут багато цікавих людей - інтелектуалів і європейців...
Джо, сподіваюсь, все гаразд. Я взяв адресу у м-с Кірк.
Хто це? Хто ви?
Дуже вибачаюсь за вторгнення. Я був тут поблизу і подумав, що...
- Але я вже піду. - Ні, ні.
Будь ласка, залишайтеся. Кімнат у нас багато.
Хтось мені скаже, хто цей чоловік?
Я не хочу нікого обтяжувати.
Ви нас зовсім не обтяжуєте.
- Так, авжеж. Будь ласка. - Я - Лорі.
- А як звати вас? - Фридріх Баер.
Ми були сусідами у пансіоні у Нью-Йорку.
Джо, він дуже красивий.
Ви маєте намір залишитися у Нью-Йорку?
Ні. Мені запропонували посаду професора у Каліфорнії.
І, оскільки тут мене нічого не тримає,
я гадаю, що поїду на Захід.
Це новий заклад, і там менш прискіпливі до іммігрантів.
Можливо, мені слід поїхати на Захід.
Ти - не іммігрант, тому, може, краще залишитись дома.
Я поїду!
Джо!
- Джозеф, не Джозефіна. - Я знаю Джозефа.
Дійсно, дуже добре.
Чудовий інструмент.
Хто з вас грає?
Грала моя сестра Бет.
Ми всі трохи вміємо...
Але не так добре, як вона.
Дуже важко втратити сестру.
Я перепрошую.
- А ви вмієте грати? - Так, вмію.
Зробіть нам ласку, та зіграйте для нас.
Вона би не хотіла, щоб піаніно стояло без справи.
Я би не хотів нікого образити.
Ви аніскільки нас не образите.
- Було дуже приємно познайомитись. - Навзаєм. До побачення.
Я отримав справжнє задоволення, м-р Баер.
- Хай щастить, Лорі. - До побачення.
- Дякую за все. - Дякую, що завітали.
Якщо будеш у Каліфорнії, то я був радий тебе бачити.
Не знаю, чи я буду, але дякую.
Що ж, до побачення.
До побачення.
У чому справа?
Чому ви на мене так дивитесь?
Яка чудова людина. Сподіваюсь, він ще прийде.
Він би міг стати мені справжнім другом.
- О, батько, він прийшов не до тебе! - Хіба?
- Джо, ти кохаєш його. - Що?
- Ні, не кохаю. - Так, кохаєш!
Я не така розумна, як ти, але бачу це так ясно. Ти кохаєш його.
- Вона ж його кохає? - В яблучко. Ти кохаєш його.
Ніколи не бачила тебе такою щасливою. Що ж це, якщо не кохання?
Тобі варто наздогнати його. Лорі, підготуй коней. Зупинимо його.
- Я теж поїду. - Ні, я не поїду.
- Поїдеш. Емі має рацію. - Саме так!
Не думав, що буду готувати карету, щоб Джо Марч ловила чоловіка. Але я за.
- Він їде до Каліфорнії. - Він це вигадав!
Він майже благав знайти причину залишитись.
Але на дворі дощить.
Не має значення. Ти поїдеш зі мною?
- Треба привести тебе до ладу. - Джо.
Лорі, може припиниш стояти тут і підготуєш коней? Дякую.
Ти ніколи не запитував про мою матір, навіть коли знав, що я з нею побачусь.
Припускаю, вона ще жива.
Але я завжди питаю про твою матір.
Не маю уявлення нащо.
Ти зумисно не хочеш зрозуміти.
Так і є.
- Що це? Чого вони хочуть? - Не знаю.
- Батько, ми це опублікуємо? - Що сталося з "маленькими жінками"?
Скажіть, що у вас є закінчення книжки.
Що?
Я лише хочу поправити тобі зачіску.
Стоп! Зупиніть карету.
- Чекайте, зупиніть! - Зупиніть карету!
- Зупиніть. Гаразд. Йди. Виходь. - Виходь. Йди, йди, йди
- Йди! - Джо, твоє волосся!
Поцілуй його з любов'ю!
Чесно кажучи, не розумію, чому вона не вийшла заміж за сусіда.
Ну, тому що сусід одружився з її сестрою.
Точно. Авжеж.
- Так за кого вона вийшла заміж? - Ні за кого.
Вона не вийшла заміж за жодного з них.
Ні.
Ні! Ні, це зовсім не годиться.
Всю книгу вона каже, що не хоче заміж.
Яка різниця?
Дівчата хочуть, щоб жінка була заміжня, а не послідовна.
Ні, це неправильне закінчення.
Правильне таке закінчення, яке продається.
Повірте мені.
Якщо ви закінчите свою чудову книжку тим, що ваша героїня стає старою дівою,
то таку книжку ніхто не купить.
Її не варто навіть друкувати.
Я вважаю, що шлюб завжди був фінансовою операцією,
навіть у літературі.
Шлюб - це романтика.
- Це розрахунок. - Просто зробіть такий кінець. Гаразд?
Добре.
- Йди! - Джо, твоє волосся!
- Поцілуй його з любов'ю! - Йди!
- Ти така гарна! - Йди, Джо!
Джо!
Я... Я не хочу, щоб ти їхав. Я хочу, щоб ти залишився.
- Справді? - Так.
Я не поїду, якщо скажеш, щоб я залишився.
- Я хочу, щоб ти залишився. - В мене немає, що тобі дати, Джо.
Це неважливо.
Мої руки порожні.
Вони - не порожні.
Мені це подобається.
Це романтично.
Дуже зворушливо.
Дуже емоційно.
- Дякую. - Ми можемо назвати главу...
"Під парасолькою".
- Годиться. - Ідеально.
Тепер, є питання щодо контракту.
Я згоден дати вам п'ять відсотків від роялті.
Тобто, п'ять відсотків від прибутку.
П'ять відсотків від чистого прибутку - після того, як я компенсую свої витрати.
А як щодо авансу?
Я беру на себе ризик, друкуючи цю книжку.
Так, але це моя книжка.
І, якщо справи підуть добре, ми разом заробимо гроші.
А якщо ні, я зможу залишитись у бізнесі.
Тобто, я нічого не отримаю, якщо книжку не куплять.
Ні, я зараз вам дам п'ятсот доларів за авторські права.
Авторські права?
Це право на нові тиражі,
на продовження та використання героїв для інших історій.
- Можливо, воно чогось варте? - Тільки у випадку успіху.
Розумію. Схоже на те, що я би хотіла зберегти авторські права для себе.
Ви ж казали, що вашій сім'ї гроші потрібні негайно?
Так, дійсно потрібні. Тому я прошу у вас аванс.
Ні. Це занадто ризиковано. Я заплачу лише за авторські права.
Ви збережете свої п'ятсот доларів, а я - свої авторські права.
А також я хочу десять відсотків від роялті.
П'ять з половиною. Це дуже багато.
- Дев'ять відсотків. - Шість і не більше.
М-р Дешвуд, якщо я продаю свою героїню у шлюб по розрахунку,
то я також повинна мати з цього якийсь зиск.
Шість кома шість відсотків.
Домовились.
І не треба приймати рішення щодо авторських прав вже зараз.
Ні, я вже все вирішила.
Я хочу мати права на свою власну книжку.
- Де вона? - Слухайте всі, вона тут!
АКАДЕМІЯ ПЛАМФІЛЬД 1871 РІК
Швидше!
А тепер подивимось, чи зможеш ти написати літеру "Б"?
МАЛЕНЬКІ ЖІНКИ
Переклад субтитрів: Всеволод Иващенко